Jízdné zdarma by bylo zdaleka nejjednodušší politikou vznesenou národní vládou kdekoli na planetě k ochraně životního prostředí, jež by okamžitě výrazně snížila používání osobních aut a emise CO2. Jízdné zdarma by bylo nejvýraznějším prosociálním politickým opatřením vlády proti rostoucí chudobě, neboť jsou to převážně lidé s nízkými příjmy, kdo se nejvíce spoléhá na hromadnou dopravu.
Poté, co vyslovila Poslanecká sněmovna důvěru druhé vládě Mirka Topolánka, skončilo více než sedmiměsíční období bezvládí. Moci se chopila velice křehká koalice stran, vyznačující se na první pohled názorovou různorodostí, a navíc opřená o dva poslance zvolené za druhou nejsilnější politickou stranu, ČSSD. Úporná snaha sociálních demokratů, vedených Jiřím Paroubkem, o podíl na moci tak vyšla naprázdno a ČSSD se tak poprvé od roku 1998 stěhuje do opozice.
Za posledních 18 let jsme často slýchali o hodném, čestném a humanistickém "hrdinovi" sametové revoluce Václavu Havlovi. Jeho chvála šla až do nezvyklých výšin, občas hraničících se zbožňováním. Někdy účelným, jindy prostě suplucící určité tatíčko masarykovství (ovšem bez ohledu na to, co by Prezident Osvoboditel asi říkal na nynější situaci a na rozpad svého životního díla...). Slýchali jsme leccos - mnohdy to zavánělo kultem osobnosti (bohužel bez té osobnosti), mnohdy zase takovou naivní vírou a černobílým pojetím světa (hodný Honza a pod.). Byly popsány haldy papírů, aby nám "prostým" osvětlily nezměrné "hrdinství" jednoho člověka - ačkoliv právě nám občanům již velmi brzy začalo docházet, jak to s tou pravdou a láskou v havlovském státě skutečně je.
Tak si říkám, že v těchto dnech, kdy se rozhodujeme, zda půjdeme říct své NE americkým základnám, stojíme před rozhodnutím, zda něco podniknout či nedělat vůbec nic. Nedělat nic, podvolit se - to je těch 15 let havlovské výchovy. To se od nás očekává. Radši zůstat doma, nechat rozhodování na těch "osvícenějších". Nebo říct, že oni ví co dělají, že je to dobře, atd. Prostě jak jsme to slýchali, tak podle toho taky žít. Raději sedět doma a říkat, že pan exprezident to vždycky s námi myslel dobře, zamavát si americkými praporky a žít v iluzi , že tak je to jedině dobře. 15 let havlovské výchovy o tom, že je vždycky nejlepší jednat v rukavičkách - hlavně se nikoho nedotknout nebo nedělat raději vůbec nic. Bez ohledu na zájem vlastní země.
V roce 1945 v Lublani maršál Tito prohlásil, že se jeho země nikdy nestane satelitem. Když se já ohlédnu na 17 let historie této země, musím říct, že naše reprezentace neměla ani setinu odvahy jugoslávského hrdiny a naše země se stala slouhou a poskokem ať už USA, NATO nebo EU. To jsou známá fakta, těžko by jim kdo odporoval.
Mnohokrát jsme byli nařčeni z toho, že chceme v této zemi rozjet jakýsi tvrdý třídní boj, že chceme snad vyhubit určité společenské třídy. Dokonce jsem zaslechl, že snad KSČM něco takového má v programu. Asi má leckdo více fantazie a přání občas bývá otcem myšlenky. Nebo je to účelovým manévrem, jak zastřít pravý stav věci. Mysleme realisticky, realisticky pozorujme dnešní život - třídní boj existuje. Ano, třídní boj je bez milosti vyhlášen, je tvrdý a nelítostný. Kdo ho ale vyhlásil? Kdepak komunisté - právě naopak zástupci vládnoucí "elity", kšeftaři, pochybní kariéristé a kdejaké vši společnosti. A komu? Kdo je tím třídním nepřítelem? Člověk. Občan. Normální člověk, který nekrade, který žije poctivě. Musíme však upřesnit situaci.
Občas slýcháme takový hloupoučký názor, že by se naše strana měla přejmenovat. Že by ze svého názvu měla odstaranit slovo KOMUNISTICKÁ. Že by se prostě název měl umírnit - zřejmě i s celou stranou, jež by se pak asi stala druhou sociální demokracií... Zřejmě by tak některým méně ležela v žaludku. A komunista si říká PROČ? Samozřejmě jsme čas neztráceli přemýšlením nad takovouto hloupostí, kdo by chtěl , mohl přestoupit do ČSSD, jež má v názvu slovo "sociální" spíše pro parádu - a jejíž ochota ke skoro všemu by ji možná časem i ke změně názvu přivedla. Ostatně dnes , jak jsem se dozvěděl, se nejedná o stranu levicovou, ale středolevou.
Často si říkám, že všichni dobře známe kritiky USA, situace v Izraeli, Libanonu, Iráku, atd., ale jen málo lidí zde kritizuje konkrétní zločiny a prohřešky, ve kterých žijem. Jako bychom lépe mířili až na druhou stranu polokoule, ale matně dohlédneme do vlastních regionů. Možná proto se některým voličům zdá politika KSČM málo atraktivní. Každý z nás žije ve svém městě, vesnici, každý z nás vidí, co a jak se děje - ať už pozitivně či negativně. Zatím však slova kritiky příliš nepadají. Leckdy se lépe útočí na Bílý dům , než na vlastní radnici.
Ptají se kdo jsem a jestli nepíši pod pseudonymem, ironicky mě srovnávají s Bezručem. Já mám, na rozdíl od pravicových a fašizujících slouhů, fracků a pohunků dost síly a hrdosti se podepsat! Kdo jsem? Jsem komunista. Jsem komunista a jsem na to hrdý, hrdý nejvíc, že se stanu jednou z mnoha pěstí, která zavře nenažrané a drzé huby nepřátel této země, nepřátel společnosti a vší na těle republiky! Mám dost hrdosti se podepsat, nepotřebuji se bát za svá slova - mluvím z přesvědčení, ne z kariéry. A přirovnání k Bezručovi? To mě nesmírně těší.
Málem jsem se zalekl, jaká obrana kýče a nevkusu se v některých komentářích strhla. Samozřejmě mě to příliš nepodivilo - dotkl jsem se totiž toho, co sami ctí a jemuž se sami podobají - nevkusu. Nevkusu jako věrného zrcadlení pokřiveného maloměšťáckého pohledu na život a na svět. Nedivím se, že si jej tato skupina naivních zbohatlíků a "intelektuálů" hájí - vždyť to je ta jejich "kulturní jistota". To je to, čímž mohou zahalit vlastní kulturní necitlivost a nevzdělanost. Ano, křičte, co se dá, jen abyste ukázali svou "kulturnost". Leckteří z těch "komentátorů" se marně snaží ukázat jak jsou "nad věcí".
© Komunistický svaz mládeže
Toto dílo podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Neužívejte komerčně 4.0 Mezinárodní License .
Copyright © 2024 Your Company. Joomla templates powered by Sparky.