V roce 1848, v předvečer revolučních bouří v Evropě, napsali Karel Marx a Bedřich Engels v Komunistickém manifestu:"Evropou obchází strašidlo komunismu". O 162 let později předvídají, tentokrát buržoazní, korporativní média podobné sociální exploze, které mohou získat revoluční charakter, jako přímý důsledek prohlubující se globální krize.
V první polovině letošního března byla Evropa zasažena celou vlnou stávek, ve kterých pracující protestovali proti úsporným opatřením vyžadovaným Evropskou komisí a bankami. Národní odborové svazy ve všech zemích podpořily národní evropské vlády a finanční elitu a zaměřily se na izolování a potlačování akcí pracujících. Všechny odborové ústředny se pokusily zabránit evropským pracujícím spojit se k boji proti společnému nepříteli, evropské buržoazii a jejím agentům v národních vládách a EU. V pondělí 1.3. vstoupilo do stávky 4500 pilotů Lufthansy. Tentýž den začali stávkovat dispečeři letového provozu ve Francii, kde pokračovali v celonárodní stávce i dělníci v rafineriích Total. Ve Velké Británii, se vyslovilo pro stávku přes 80% letového personálu ?British Airways?.
Pro naši dobu je typický bezprecedentní fenomén: ohrožení existence lidského druhu, do něhož imperialismus přivedl svět. Tato bolestná realita by neměla být pro nikoho překvapením. V posledních desetiletích bylo vidět, jak se téměř nepředstativelným tempem rychle přibližuje.
KS Řecka zorganizovala v sobotu 15. května demonstraci proti vládním protilidovým opatřením, která se na nás nelítostně valí, proti vládní politice, proti politice EU, Mezinárodnímu měnovému fondu, proti kapitalismu. Demonstrace překonala očekávání samotných organizátorů. Centrum Athén zavalilo na 300.000 demonstrantů nejenom z hlavního města a okolí, ale z celé země. Kam oko dohlédlo, bylo rudo. Přiznávám, že jsem se nezúčastnila z důvodů pracovního vytížení. Rozhodla jsem se vzít to z pozitivní stránky. Alespoň jednou uvidím demonstrace zvenku, budu moci posoudit, jak působí na někoho, kdo je mimo centrum dění, uslyším, jak o nás budou mluvit sdělovací prostředky. V hlavních sobotních zprávách dostal celých 45 minut turecký premiér Erdogan, který navštívil minulý týden Řecko. Dozvěděla jsem se, že mu Papandreou tyká, co jim předložili vládní kuchaři, kolik novinářů poletovalo kolem a pečlivě si zapisovalo všechny ty lži a jiné důležitosti.
Ve Washingtonu byla 6. dubna prezentována nová jaderná doktrína (Nuclear Posture Review 2010). Dne 8 dubna byla v Praze podepsána americkou stranou iniciovaná rusko-americká smlouva o snížení počtu útočných jaderných zbraní. A 12.-13. dubna se ve Washingtonu uskutečnil mezinárodní summit o jaderné bezpečnosti. S nadsázkou se dá říci, že se jedná o komplexní protijaderný útok USA. Pokud ale pečlivě analyzujeme politiku USA za poledních 100 let, nikde nenajdeme ani náznak snahy amerických elit podpořit zájmy progresivního rozvoje lidstva nebo národů jiných zemí.
Ještě nedávno jsem slýchala, jak se mám, že žiju v Řecku, a k tomu na Krétě. Ještě nedávno, když se řeklo Řecko, každý si představil prosluněné pláže, památky, výborné víno, krásnou hudbu a vůbec život v pohodě. Dnes se všichni ptají, jestli je to v Řecku opravdu tak hrozné, jak se píše. Moje odpověď zní obvykle ne i ano, podle toho, z které strany se to vezme.
Levicová světová veřejnost napjatě sleduje progresivní změny ve Venezuele paralelně s hrozbami americké administrativy, zvláště po upevnění jejího vojenského spojenectví s reakční Kolumbií, kde si pronajala sedm vojenských základen. Venezuelská vláda musí počítat s možností americké invaze.
Nedá se nic dělat, věci je třeba nazývat pravým jménem. Kdo si uchoval minimum zdravého rozumu, nemusí se ani moc namáhat, aby viděl, jak málo realismu v současném světě zbývá. Když byl prezident Spojených států Barack Obama navržen na Nobelovu cenu míru, prohlásil Michal Moore: "a teď ať si ji získá". Břitkost tohoto geniálního komentáře se spoustě lidí líbila, i když mnozí neviděli v rozhodnutí norského výboru nic jiného než demagogii a nadšení ze zdánlivě neškodného politikaření nového prezidenta Spojených států, afroamerického občana, dobrého řečníka a inteligentního politika v čele mocného impéria zmítaného hlubokou ekonomickou krizí.
Před osmi lety došlo ve Venezuele o pokus o státní převrat. Na 48 hodin se dostala k moci přechodná fašistická diktatura. Při vzpomínce na tyto události se zaplnil Caracas vřením rudých obleků a revolučním nadšením. Město bylo zavaleno davy lidí s národními vlajkami a kartely Sjednocené socialistické strany Venezuely (PSUV), které připomínaly místo, kde byli zmasakrováni obhájci bolívarského prezidenta Huga Rafaela Cháveze Fríase v průběhu oné zrádcovské léčky opozice. Aby připomněl tak významné datum, zahájil v neděli 11. dubna komandant Chávez ze zahrady paláce Miraflores přenos svého obvyklého týdenního rozhlasového a televizního programu Zdravíčko, prezident.
Dostalo se mi výsady, že jsem mohl sledovat v přímém přenosu zvuk, obrazy, myšlenky, argumenty, tváře, reakce a potlesk delegátů závěrečného zasedání 9. sjezdu Svazu mladých komunistů Kuby, které se konalo v Kongresovém paláci v neděli 4. dubna. Televizní kamery zabírají detaily z mnohem lepší vzdálenosti a úhlu, než oči lidí přítomných na jakékoli takové akci. Nepřeháním, řeknu-li, že to byl jeden z nejemotivnějších okamžiků mého dlouhého a strastiplného života. Nemohl jsem tam být, ale prožil jsem to v duchu jako člověk procházející se světem idejí, za které bojoval tři čtvrtiny svého života. Pro revolucionáře by však ideje a hodnoty byly k ničemu, kdyby každou minutu svého života neusiloval o překonání nevědomosti, s níž všichni přicházíme na svět.
© Komunistický svaz mládeže
Toto dílo podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Neužívejte komerčně 4.0 Mezinárodní License .
Copyright © 2024 Your Company. Joomla templates powered by Sparky.