Pražská výpověď agenta CIA Félixe Rodrígueze o vraždě Ernesta Che Guevary: Nedávno se představili v pražském Ústavu pro studium totalitních režimů novinářům dva Kubánci, až do morku kostí zavilí antikomunisté a odpůrci socialistické revoluce na Kubě: Pedro J. Fuentes a Félix I. Rodríguez. Oba si vždy přáli smrt Fidela Castra Rúze, to, aby se na něho zdařil některý z chystaných atentátů. Naštěstí doufali marně. Zůstala v nich jen chorobná nenávist a bláhová naděje, že na Kubě dojde k zvratu ke kapitalismu.
Opět přinášíme pro porovnání Havlovu známou řeč, tentokráte s bonusem, jak to asi mělo býti.....: "Dvacet let tvrdila oficiální propaganda, že jsem nepřítel socialismu, že chci obnovit kapitalismus, že jsem ve službách světového imperialismu, od něhož přijímám tučné výslužky, že chci být majitelem různých podniků. Byly to všechno lži, protože brzy začnou vycházet knihy, z nichž bude zřejmé, kdo jsem a co si myslím. Slibuji vám, že funkci prezidenta vezmu na jedno volební období, ale pak bych se chtěl věnovat práci dramatika. Také vám slibuji na svou čest, pokud se za mého volebního období nezlepší životní úroveň ČSFR, sám odstoupím z funkce. Pro mě není rozhodující, s jakým slovem jsou sociální jistoty spojovány, ale to, jaké jsou. Já si představuji, že by měly být daleko větší, než jaké poskytovalo to, co mnozí nazývají socialismus.
Mezinárodní postavení ČSSR v 80. letech - V programu OF se tvrdilo, že v mezinárodním srovnání v ekonomické úrovni na jednoho obyvatele jsme podle některých odhadů za posledních čtyřicet let propadli z desátého na čtyřicáté místo. Mezinárodní srovnání ekonomické úrovně, jak již bylo ukázáno, je značně složité. Československo skončilo svůj předválečný vývoj z hlediska celkové ekonomické úrovně na 13. místě v Evropě a na 18. ve světě. V roce 1985 to bylo 14, místo v Evropě {před válkou 1 Německo, po válce 2) a na 19. místě ve světě (za soubor států srovnatelný s rokem 1937), nebo na 25. místě ve světě bez ohledu na srovnatelnost souboru států (před nás se dostaly arabské ropné státy, Hongkong a Singapur).
Životní prostředí - Prvním systematickým krokem k ochraně životního prostředí u nás bylo zavedení závazného lesního hospodářského plánu k ochraně lesa před rabováním v 18, století. Před r. 1945 vzniklo několik desítek přírodních rezervací s problematickým postavením. V 30. letech bylo poprvé popsáno vážnější poškozování krušnohorských lesů imisemi. Základním problémem životního prostředí do r. 1945 bylo v ČSR převažující velmi špatné pracovní a obytné prostředí většiny pracujících, včetně masové chudoby a emigrace v 30. letech, o nacistickém teroru za okupace nemluvě.
Zemědělství - V současné době se setkáváme velmi často s jednostranným hodnocením uplynulého vývoje našeho zemědělství. Pokusme se proto alespoň z některých pohledů o objektivní zhodnocení. Více než třicet let, která uplynula od združstevnění rolnických hospodářství a Vytvoření soudobého profilu státního sektoru v zemědělství ukazuje, že vzniklo vyspělé národohospodářské odvětví schopné zásobovat na vysoké úrovni potravinami obyvatelstvo, surovinově uspokojovat řadu průmyslových odvětví, ale i rozšiřovat zahraniční směnu. Zařadili jsme se mezi vyspělé evropské země.
Dominující postavení průmyslu - Rozhodujícím odvětvím se stal průmysl, který za 40 let vzrostl více než 13,6krát. Pro rozsah ekonomiky byly vybudovány až neúměrně velké kapacity palivo-energetického a hutnického průmyslu. Významné postavení získalo strojírenství a chemický průmysl. Více než 2/3 národního důchodu bylo vytvářeno v průmyslu. Průmysl zajišťoval více než 86 % vývozu. Průmyslová výroba patřila v minulých desetiletích k nejdynamičtěji se rozvíjejícím odvětvím národního hospodářství. Na jeho rozvoji, výkonnosti i efektivnosti v rozhodující míře závisel a bude i nadále záviset celkový stav národního hospodářství. V posledním desetiletí se stále naléhavěji prokazovala nutnost zásadních strukturálních změn v průmyslové výrobě, podstatného zvýšení technické úrovně, snížení energetické, surovinové a investiční náročnosti, K zajištění těchto progresivních změn měla být realizována jak celková ekonomická reforma, tak i státní cílové programy rozvoje progresivních oborů a útlumu neperspektivních a neefektivních. Je třeba konstatovat, že výsledky dosahované v tomto směru byly celkově nedostatečné a neuspokojivé.
Nepravdivost tvrzení, že dobrých výsledků v životní úrovni bylo docilováno tím, že nebylo věnováno dosti prostředků do podmínek pro budoucí rozvoj, tj. do investic, ukazuje fakt, že podíl investic na hrubém domácím produktu byl v ČSSR vyšší, než v jiných zemích. Samozřejmě - tak jako i v jiných zemích - je možné diskutovat, jak efektivně byly tyto investiční prostředky využity strukturálně i z hlediska technicko-ekonomické úrovně jednotlivých investičních akcí.
Dobrých výsledků ve spotřebě obyvatelstva bylo docíleno i za podmínky nižší úrovně společenské produktivity práce než ve vyspělých zemích. Není však pravdou, že životní úroveň byla o stejnou relaci nižší. Velmi ošidná v tomto ohledu jsou srovnání nepřihlížející jednak k řadě rozdílnosti obsahu ve sledovaných ukazatelích, jednak k zásadním rozdílům v cenové struktuře spotřeby. Tak např. při srovnávání agregátů vypočítávaných podle terminologie vyspělých zemí se dá dokazovat, že tzv. soukromá spotřeba v ČSSR dosahovala jen podílu kolem 53 %, zatímco např. ve Francii kolem 63 %, Rakousku 60 %, Švýcarsku kolem 58 % apod. Přitom se ovšem přehlíží základní rozdíl mezi ČSSR a těmito státy spočívající v tom, že řada služeb i výrobků placená v těchto státech z pracovních příjmů a patřící tedy do soukromé spotřeby, byla u nás poskytována bezplatně a patří tedy podle této terminologie do veřejné spotřeby. Bezplatná péče o zdraví a vzdělání, zvýhodněné ceny některých dalších služeb (např. bydlení, kultura) mění nejen do jisté míry strukturu spotřeby, ale požadovaly i jinou strukturu cen ostatní spotřeby.
Pokračujeme ve stati o stavu československé ekonomiky v letech 1918 - 1989, stati, která má na základě statistik vyvrátit teze o spálené zemi zanechané komunisty "demokratické" společnosti... Veškeré statatistiky je možné samozřejmě doložit v ročenkách, přehledech, ať již mezinárodních či ČSÚ.
Po prvním máji, tentokrát ve znamení boje proti nezaměstnanosti, neonacismu a antikomunismu, je čas trochu připomenout historii tohoto svátku. Že je tento den ve většině vyspělých zemí světa 1. květen státním svátkem a slaví se jako Svátek práce, to ví každý. Oslavy prvního májového dne mají tisíciletou pohanskou tradici, jsou staré tisíce let a přežívají tak z dávných pohanských dob. Byly symbolem nového jara, také života a navracejícího se slunce. Moderní podobu Svátku práce známe jen trochu více než 100 let. Svůj výraz pro dnešek tomuto dni dalo dělnické a sociální hnutí na přelomu 19. a 20. století nejen v Americe, ale na řadě míst světa. Datum 1. máje jako Svátku práce bylo stanoveno na památku stávky a protestních demonstrací chicagských dělníků na jaře roku 1886, po kterých bylo několik dělnických odborových funkcionářů odsouzeno a popraveno. Oslava Svátku práce v moderním slova smyslu tedy měla svůj podnět v událostech ve Spojených státech amerických před 123 lety. Tehdy, 1. května 1886, se v řadě měst konala velká generální stávka, které se jen v Chicagu zúčastnilo na 40 000 dělníků. Tato stávka a následné události s ní spojené pak také donutily vládu k přijetí požadovaného zákona o osmihodinové pracovní době. A tak byl o tři roky později, tedy roku 1889, vyhlášen 1. květen mezinárodním Svátkem práce. Podle usnesení pařížského kongresu II. internacionály pak byl hned následujícího roku 1890 poprvé oslavován 1. květen jako dělnický Svátek práce.
© Komunistický svaz mládeže
Toto dílo podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Neužívejte komerčně 4.0 Mezinárodní License .
Copyright © 2024 Your Company. Joomla templates powered by Sparky.